Author: elev

POVEȘTI PENTRU COPII
Dărîngă Andreea
Mihalache Medeea
Crețu Patricia
Editura MAP
Cuvânt înainte
Această carte cu povești a fost creată cu multă dragoste pentru copii de toate vârstele. Aceste povești au fost scrise de Dărîngă Andreea, Crețu Patricia și Mihalache Medeea, eleve în clasa a XI-a E la Colegiul Național ,,Emil Racoviță” Iași.
CUPRINS
Cuvânt înainte................................................................2
Sămânța uriașă..............................................................4
Ghiocelul și stejarul.......................................................5
Povestea unui bob de grâu............................................6
Povestea pâinii...............................................................7
O rândunică ne povestește............................................8
O întâmplare hazlie........................................................9
Am fost în lumea basmelor..........................................10
Vulpea care nu putea să își țină gura...........................11
Măgarul cântăreț.........................................................12
Melcul și calul..............................................................13
Cele două capre...........................................................14
Avarul și aurul..............................................................15
Sămânța uriașă
Demult trăia într-o căsuță, la marginea pădurii un băiat pe nume Toader. Era foarte sărac, căci de mic rămăsese orfan de ambii părinți. Își ducea zilele trăind din mila sătenilor.
Într-o zi, porni prin pădure în căutare de vreascuri. Îi plăcea să zăbovească. Aerul tare îi inunda plămânii. Auzea pârâiașul ce-și purta apele limpezi și reci ca gheața prin albia prea puțin adâncă.
În timp ce-și odihnea trupul obosit între ierburile dese, auzi o voce:
- Ziua bună, băiete!
- Cine a vorbit? Aratăte!
- Caută printre ierburi! Hai, nu sta pe gânduri!
Flăcăul nostru găsi o sămânță cam neobișnuită. Nu mai văzuse așa ceva. Sămânța continua să-i vorbească. Știa totul despre el. De aceea se hotărî să-l însoțească acasă. Tot drumul nu-i tăcu gura. Îl sfătui pe băiat să o semene în fața casei, să o ude ca să răsară repede, căci va avea numai de câștigat.
Toader, curios, nu a stat pe gânduri și a îngropat sămânța.
A doua zi, dis-de-dimineață, a mers să vadă dacă sămânța a răsărit. A rămas uimit și nu a mai putut face niciun pas. În față se ridică o plantă uriașă care deja crescuse vreo zece metri. Avea o tulpină solidă și frunze mari și groase de un verde intens. Nu-și putea lua ochii. Planta continua să crească. În curând întrecu și cel mai înalt arbore din pădure și se îndrepta cu pași repezi spre cer.
Curiozitatea băiatului era fără de margini. Începu să escaladeze planta. De cum puse piciorul pe prima frunză, parcă prinsese aripi. Cu cât înainta i se arăta o altă lume – o lume nouă și extraordinară.
Află că se numește „Țara piticilor harnici”. Acolo fiecare făcea câte ceva. Unii ridicau case, alții cultivau pământul. Foarte mulți meștereau fel de fel de obiecte. Tinerii pitici se învârteau pe lângă cei cu experiență și învățau cum să lucreze.
Piticii, primitori de felul lor, l-au întâmpinat pe flăcău cu bucurie și i-au arătat cum trăiesc ei. Astfel Toader a înțeles că numai muncind bine și cu folos va putea ieși din sărăcie.
Băiatul s-a întors acasă, s-a apucat serios de lucru și în scurt timp deveni unul dintre cei mai cunoscuți meșteri lemnari din ținut.
Ghiocelul și stejarul
Timidă, primăvara încearcă să ia în stăpânire pământul. Soarele o încurajează topind zăpada.
Un clinchet cristalin vestește apariția primului ghiocel. Razele jucăușe îl încălzesc și-i dau puteri. Încrezător, începe să cerceteze lumea din jurul lui. Câteva fire fragede de iarbă îl salută bucuroase. Mirat, privește bucata de lemn de din dreapta lui.
- Cine ești tu? întreabă ghiocelul.
- Eu sunt un stejar bătrân.
- Și tu nu te bucuri că vine primăvara? De ce nu îmbraci haina verde?
- Dragul meu, îi răspunde cu blândețe și înțelepciune stejarul, mă voi pregăti de sărbătoare la timpul potrivit.
- De ce nu acum? mai întreabă ghiocelul.
Dacă aș înfrunzi acum, tu nu te-ai mai putea bucura de soare. Ai fi în umbra mea și ai muri repede, adaugă copacul.
Ghiocelul rămâne pe gânduri. După un timp, îi spune vecinului său:
- Îți mulțumesc pentru bunătate și iartă-mă dacă te-am necăjit.
- Bucură-te de viață, ghiocelule! îi urează stejarul.
Cele două plante tac pentru a asculta trilurile păsărilor ce înalță ode în cinstea soarelui și a primăverii.
Povestea unui bob de grâu
A fost odată ca niciodată un bob de grâu care, alături de frații lui, locuia acum în podul casei lui moș Toader. Avea să se odihnească, dar nu pentru mult timp.
Veni și ziua când grâul trebuia semănat în brazda neagră și umedă a toamnei. Bobul nostru se rostogoli rătăcind prin țărina proaspăt arată și nu știa ce i se întâmplă.
Speriat, se trezi lângă un alt bob mai știutor.
- Frate dragă, spune-mi ce se întâmplă?
- Dar ce credeai? Am avut noroc!
- Nu înțeleg ce vrei să spui!
- Nici nu ai cum. Eu stau în pod la moș Toader de două veri, și iată ce am aflat: cele mai multe boabe pier strivite de moara cea rea și sunt prefăcute într-o pulbere albă, din care pământenii fac pâinea. Mai puțini sunt norocoși așa ca noi. Semănătorii veseli ne aruncă în brazdele lungi si adânci. Plapuma de omăt sclipitor ne va ocroti de crivățul aspru al iernii. Până în vară vom da colț nou și fraged. Apoi ne vom transforma în spice bogate în boabe pe care soarele fierbinte al verii le va rumeni. Atunci moș Toader va avea grijă să strângă spic cu spic pentru ca vântul și ploile să nu ne împrăștie! Și povestea se repetă.
Cu glas stins, bobul de grâu știutor abia sfârși de povestit că se și simți umflat, gata să plesnească.
Da, era fericit pentru că avea să devină spic!
Povestea pâinii
Este o zi ploioasă de primăvară. Mi-am terminat de făcut temele și m-am furișat în bucătărie, unde mama robotea de zor. Era tare ocupată. Cocea pâine.
Ca să n-o deranjez pe mama, mă așez cuminte pe un scăunel, apoi o întreb:
- Mama, ai putea să-mi spui povestea pâinii?
- Desigur, draga mea:
„Drumul pâinii începe de la bobul de grâu. Mai întâi, oamenii harnici pregătesc pământul din toamnă: îl ară și îl seamănă. În timpul iernii boabele de grâu încolțesc în pământul acoperit cu zăpadă. Odată cu primăvara, firele fragede de grâu ies din pământ. Spre sfârșitul verii lanurile galbene de grâu copt se treieră: Boabele sunt puse în saci și duse la moară, unde se macină și se transformă într-o faină albă. Din făină se prepară aluatul. Pâinea se coace în cuptoare".
O ascult pe mama și rămân îngândurată. Ea mă întreabă:
- Ei, nu spui nimic?
- Ce să spun? Sunt impresionată de tot ceea ce mi-ai povestit. Abia acum îmi dau seama cât de mulți oameni muncesc și cât de greu se obține pâinea.
Intre timp mama a pus pâinea la cuptor, m-a luat pe genunchi si mi-a spus:
- Draga mea, pâinea înseamnă muncă și muncă impune respect.
Câtă dreptate are mama!
O rândunică ne povestește
A sosit primăvara. Toată natura s-a trezit la viață. Zăpada s-a topit, nori de iarnă fumurii s-au risipit, copacii au înmugurit, iar cântecul și voia bună a păsărelelor au revenit.
Împreună cu prietenul meu Alin am plecat să ne plimbăm prin luncă. Am admirat iarba, copacii, florile, apa - totul parcă a îmbrăcat o haină nouă. Boarea caldă a primăverii ne îndeamnă la meditație.
Deodată, pe creanga unui copac bătrân s-a așezat o rândunică obosită. Impresionați de această apariție neașteptată, o privim cu atenție. Pe spate este neagră de parcă ar purta un frac. Pe burtă are o pată albă, iar în vârful capului o tichiuță roșie. Coada despicată seamănă cu o furculiță.
Ne-am apropiat de ea și am întrebat-o de ce este așa de obosită. Rândunica ne-a povestit că a plecat din Africa atunci când a simțit că pe meleagurile noastre a sosit primăvara. Ne-a spus că a trecut prin multe greutăți până a ajuns în România.
Curioși, am dorit să știm de ce păsărica s-a întors în țara noastră, dacă drumul este atât de greu. Ea ne-a mărturisit că nicăieri nu a văzut frumuseți ca aici. Ne-a mai spus că țara seamănă cu un buchet de flori ce își înmoaie cozile în Marea Neagră. În mijlocul țării se înalță trufași, deasupra tuturor, munților. În pădurile ce spânzură pe coastele lor își găsesc adăpost și suratele ei. De sus, văd șerpuind râurile albastre ce le oferă apa atât de necesară.
,,Dar cel mai mult mă impresionează bucuria cu care ne întâmpină locuitorii acestei țări. Aici am întâlnit cei mai ospitalieri oameni. Ei ne ocrotesc și ne lasă să ne creștem puii"
Bucuroși că am aflat gândul rândunicii, am plecat lăsând-o să-și construiască micul ei cuib.
O întâmplare hazlie
Era o vară deosebit de calduroasă. Pentru că mă săturasem de arșiță, am hotărât împreună cu tata să mergem la pescuit. Am plecat foarte devreme. Când am ajuns pe malul lacului, începuseră a miji zorile. O geană trandafirie se zărea la orizont. Pământul se trezea la viață. Copacii păreau poleiți cu aur. Cântecele păsărilor umpleau văzduhul. Discul roșu al soarelui se înalță tot mai sus pe cer; ca un adevărat stâpân al lumii. Florile vesele îl salutau.
După de ne-am aranjat undițele, ne-am înarmat cu răbdare așteptând peștele.
Tata avea mai mult noroc. În două ore prinsese vreo șase pești. L-am întrebat:
- Ce faci tu de atragi peștele?
- Nimic deosebit, răspunse tata. Dar, privește, ai agățat și tu ceva!
Am încercat să scot undița, dar nu reușeam singură, așa că l-am rugat pe tata:
- Tată, te rog, ajută-mă să scot peștele acesta uriaș!
Când a tras, am văzut ce am prins; o gheată veche.
Mai târziu am prins o broască și după aceea pești.
Acasă i-am povestit mamei, care a hotărât în glumă: fiecare mânâncă ce a prins.
- E drept oare să manânc eu o gheată și o broască ?
Această zi în care am învățat câteva din tainele pescuitului o voi tine minte toată viața.
Am fost în lumea basmelor
Într-o frumoasă seară de primăvară am citit basmul meu preferat „Albă-ca-Zăpada și cei șapte pitici". Încet, încet somnul m-a cuprins fără să pot părăsi lumea minunată a basmului.
În vis m-am simțit luată de mână de o fată frumoasă, care se numea Albă-ca-Zăpada. Ea m-a condus în împărăția basmelor.
Când am ajuns dincolo de zidul cetății, am rămas uimită de atâta frumusețe. Erau foarte multe personaje din povești : Cenușăreasa, Scufița Roșie, Feți-Frumși, Zmei, pitici și alți eroi îndrăgiți pe care i-am întâlnit în poveștile citite. Toți participau la o paradă a frumuseții. Această paradă era condusă de împărăteasa Ileana Cosânzeana, îmbrăcată într-o rochie albă ca spuma laptelui și încălțată cu pantofi de cristal. Aici am văzut cât de frumoasă este lumea poveștilor care ne aduce deseori un strop de bucurie în viață.
Mi s-a părut ciudat că toate personajele erau prietene. Zmeii cei răi se înclinau cu respect în fața domnițelor, iar pitcii, cu nelipsitele lor felinare, luminau încăperea.
După paradă am luat parte la dansul personajelor din basme. Am rămas fermecată de grația cu care se avântau în dans noii mei prieteni.
Amețită de vâlvătaia mișcărilor, abia am auzit că mă strigă cineva: Am crezut că era prietena mea Albă-ca-Zăpada, dar m-am înșelat. Era glasul blând al mamei care îmi spunea că a sosit vremea să merg la școală.
Lumea viselor s-a risipit ca un fum.
Vulpea care nu putea să își țină gura
Pinguinul, renul și vulpea erau cei mai buni prieteni. Într-o zi, pinguinul și renul au găsit o grămadă de fructe și au decis să păstreze acest lucru doar pentru ei. Pe drum, s-au întâlnit cu vulpea, care, văzându-i atât de fericiți, i-a întrebat de ce. Cei doi i-au spus vulpii că nu îi pot dezvălui secretul, însă vulpea le-a cerut să aibă încredere în ea, așa că i-au spus în cele din urmă despre fructele delicioase pe care le găsiseră.
Când au ajuns în sat, vulpea a uitat de promisiunea sa și le-a spus tuturor secretul bine păstrat până atunci. Când pinguinul și renul s-au întors la locul unde găsiseră fructele, animalele din sat fuseseră deja acolo și mâncaseră totul.
În aceeași zi, pinguinul și renul au găsit un alt loc plin de mâncare și același lucru s-a întâmplat din nou cu vulpea. Furioși din cauza că vulpea i-a trădat, cei doi au decis să-i dea o lecție.
A doua zi i-au spus vulpii că au găsit un lac plin cu pește, pe care nu trebuie să faci niciun efort să îl prinzi. Vulpea a povestit din nou tuturor celor din sat despre asta. A două zi, când s-a întâlnit cu pinguinul și renul, vulpea era plină de tăieturi și vânătăi. Aceasta le-a spus, că după ce a povestit tuturor animalelor din sat despre lacul plin de pești, toți au dat buzna acolo. Dar, pentru că nu au găsit nimic, s-au înfuriat că au fost mințiți și i-au dat vulpii o mamă de bătaie.
Așa a învățat vulpea că este important ca ceilalți să aibă încredere în tine, dar pentru asta e nevoie să fii un tovarăș loial și să îți ții întotdeauna cuvântul.
Melcul și calul
Într-o pădure mare trăia un cal. Animalul era foarte mândru de el. Într-o zi, plimbându-se agale, calul zărește un melc. Văzând cât de încet se mișcă melcul, calul începu să râdă de el și să îl tachineze. “
- Hei, melcule! Ce zici, facem o întrecere? îl întrebă calul amuzat.
Melcul s-a înfuriat foarte tare din cauza aluziilor calului.
- Bine, sunt de acord. Ne vom întrece duminică! a răspuns melcul.
Melcul s-a dus acasă și a chemat toți melcii pe care îi cunoștea pentru a discuta despre acest lucru. Le-a spus tuturor despre cursa la care a fost provocat de cal. Pentru că toți melcii care s-au adunat arătau la fel, s-au decis să îi vină de hac calului.
Duminică, toți melcii au plecat de acasă foarte devreme și s-au îndreptat spre locul în care urma să aibă loc întrecerea. Când au ajuns au început să se ascundă la distanță mică unii de alții pe tot traseul de la linia de start până la linia de sosire.
Întrecerea între melc și cal a început. Calul a alergat puțin și s-a uitat în jos. A văzut că melcul era în fața sa. Atunci calul a început să alerge mai tare, însă melcul era tot înaintea lui. Furios, calul a accelerat puternic și a rupt-o la fugă doar că atunci când a privit din nou în jos, melcul era în față. Indiferent cât se străduia să alerge mai repede, melcul părea că ține pasul cu succes, fiind în fața lui.
După ce a făcut tot posibilul să alerge cât se poate de repede, calul s-a dat bătut.
- Este în regulă, mă dau bătut. Am pierdut! a spus calul.
Auzind așa ceva, melcul a început să râdă în hohote. Planul său funcționase perfect!
Cele două capre
A fost odată ca niciodată două capre care doreau să traverseze un pod mic în același timp.Podețul era foarte îngust și nu ar fi putut trece peste acesta decât un singur animal, deodată.
Prima capra începe să strige înainte de a urca pe pod pentru a trece în partea celalaltă:
- Am ajuns prima la podețul ăsta, eu am dreptul să trec prima, iar tu va trebui să mă lași.
A doua capră nu se lăsă mai prejos și îi dădu imediat replica:
- S-o crezi tu că ai mai multe drepturi decât mine. Eu am să trec prima, să fie foarte clar!
- Certându-se care să treacă prima, cele două capre ajung la mijlocul podului.
- Acum ai să vezi cine o să treacă prima, a spus supărată prima capră și își lăsă în jos coarnele gata de ceartă.
- Dacă ai să mă ataci o să cădem amândouă în râu și o să ne înecăm. În schimb, am un plan. Eu am să mă întind chiar acum pe pod, iar tu ai să treci peste mine și îți vezi apoi de drum spre capătul podețului.
Astfel, capra cea înțeleaptă se întinse pe podet și cealaltă capră trecu pe deasupra. Și în acest fel, cele două capre își continuară fiecare drumul, fără să se mai certe.
Avarul și aurul
Un bătrân avar trăia într-o casă cu grădina. Bătrânul își ținea ascuns aurul îngropat într-o groapă, sub niște pietre din grădina.
În fiecare zi, înainte să meargă la culcare, avarul se ducea la pietrele sub care era îngropat aurul și număra monedele. Și continuă să facă acest lucru în fiecare zi, dar niciodată nu cheltuia nimic din ceea ce agonisea.
Într-o zi, un hoț care observase obiceiul bătrânului, a așteptat până când acesta s-a întors în casă. După lăsarea întunericului, hoțul s-a dus la locul în care bătrânul își ascunde aurul și a furat tot. A doua zi, avarul a descoperit că toată comoara sa a dispărut și a început să plângă în hohote.
Vecinul său l-a auzit plângând și l-a întrebat ce s-a întâmplat. După ce bătrânul i-a povestit întâmplarea, vecinul l-a întrebat:
- Dar de ce nu ai păstrat banii aceștia undeva în casă? Ar fi fost mai ușor să iei din ei, atunci când aveai nevoie să îți cumperi ceva.
- Să cumpăr?!, spune avarul. N-am folosit niciodată aurul pentru a cumpăra ceva. N-am avut niciodată de gând să cheltuiesc din economiile făcute.
Auzind așa ceva, vecinul aruncă o piatră în groapă și îi spune avarului:
- În acest caz, economisește piatra asta. Este la fel de inutil precum aurul care ți-a fost furat.

#
\* MERGEFORMAT